25.07.2023 15:26 - Jan Trávníček | foto: Marie Trávníčková / musicserver.cz
Dvacátý ročník ostravské hudební přehlídky je za námi. Projděte si spolu s námi to nejlepší, co nabídl čtvrtý den, ale i festival jako celek, byť ten výběr vůbec nebyl snadný. Jedna věc je jasná. Po mnoha a mnoha úspěšných ročnících si ten letošní nikdo z organizátorů ani z návštěvníků za rámeček nedá.
© Marie Trávníčková / musicserver.cz "S ohledem na to, jak se k nám management Burna Boye zachoval, nebudeme usilovat o přeložení koncertu na další ročník," nechala se slyšet
Zlata Holušová po konci Colours Of Ostrava. Dodala, že na vině je hlavně komunikace se zástupci zpěváka.
"Doufali jsme, že dostaneme vyjádření přímo Burna Boye. Nějaké poselství jeho fanouškům. To se ale nepodařilo získat. Komunikace byla špatná," doplnila. Budiž.
Vzhledem k neustávajícím spekulacím o tom, jak to všechno ve skutečnosti bylo nebo nebylo, nakonec nevíme pořádně nic. I k nám se dostaly zaručené informace o tom, že všechno bylo úplně jinak, než jak je prezentováno, nicméně vzhledem k nemožnosti ověřit je z vícero věrohodných zdrojů nezbývá než zůstat u původní verze - na vině je interpret, komunikace festivalu byla mizerná, kompenzace žádná.
Co z toho všeho plyne? Snad jen tolik, že čeští fanoušci Burna Boye si na něj budou muset zajet někam do zahraničí. Je vysoce nepravděpodobné, že by se o něj vzhledem k tomu obrovskému haló kolem pokusil jiný promotér. Asi zase jednou nezbývá než otočit list.
© Marie Trávníčková / musicserver.cz Při příchodu do areálu v úvodu čtvrtého dne okamžitě zaujali neotřelí Češi
Fredy & Krasty na Orlen Drive stagei. Ti měli na scéně dvojici nastrojených hráček amerického fotbalu nebo taky kytaristu hrajícího v převleku opice. Podle posledních pár minut, kdy stihli zvládnout "I Want To Break Free" společně s "Under Pressure" od Queenů a ještě se u toho málem přizabít na přistavené trampolíně, z níž zpěvák spadl přímo na obličej, to vypadalo jako velmi zábavná parta bláznů.
K zapamatování jejich jména to stačilo, někdy příště tedy musí přijít na řadu kompletní set. Možná to bude dokonalé, možná úplná katastrofa, z toho mála to zatím nelze s jistotou posoudit. Ale zaujali.
© Marie Trávníčková / musicserver.cz Na hlavní scéně se jako první představili
Monkey Business, kteří se na
Barvy vrátili po sedmi letech.
Matěj Ruppert, který si večer zašel i na koncert Macklemorea, měl na sobě stejně jako zbytek kapely džínovou bundu a sukni,
Tereza Černochová naopak zvolila džínové kraťasy. Zda za tou jako vždy sjednocenou image byl nějaký poťouchlý odkaz na Ondřeje Brzobohatého a jeho koníček, nebo šlo čistě o náhodu, už skupina neprozradila.
Frontman se v půli vystoupení přiznal, že na festivalu, který je letos poznamenán pozdními příchody nebo taky vůbec žádnými příchody, se i jejich klávesista
Ondřej Brousek zpozdil, a tak za něj v prvních pár písních zaskočil David Straka. Tu záměnu náhodní kolemjdoucí nemuseli ani zaznamenat, stejně tak byste ale dlouho museli hledat, čím byl tento set jiný než jakýkoliv jiný, který Monkey Business odehráli v posledních, řekněme, deseti letech.
© Marie Trávníčková / musicserver.cz Pomineme-li odchod
Tonyi Graves, můžete jejich koncertní setlist plus minus poskládat, aniž byste na nich skutečně byli: chybět nikdy nebudou "My Friends", "Intercooler", "MJ Is 50", "We Feel Better Than Jan Hus", "Sex And Sport? Never!" nebo "Piece Of My Life", tentokrát s věnováním
Davidu Stypkovi. Zkrátka - chtělo by to ten program trochu občerstvit.
The Teskey Brothers jsou australská blues-rocková parta z Melbourne a na Drive stagei sice nepatřili mezi její typické zástupce (rozuměj: z podstaty věci neměli drajv), ovšem i tak z toho byla velmi pěkná poslechovka s příjemnými hlasy, ke které by si člověk nejraději sednul, kdyby bylo kam.
Čtvrtý den v jedné minutě - videopostřehy Pavla Parikrupy
Interpol, jedni z mála reprezentantů žánru post-punk, na hlavní scéně oživovali odkaz
Joy Division a také oni byli úplně stejní jako kdykoliv jindy. Pamětníci si možná ještě vzpomenou, jak v roce 2011 hráli na Open Air Festivalu v Panenském Týnci a na slovenském Grapeu, o čtyři roky později zamířili třeba i na německý
Rock im Park.
© Marie Trávníčková / musicserver.cz A i dnes, po tolik letech, se vůbec nehnuli z místa. Jak koncertně, tak i co se týče studiové tvorby - sedmá řadovka "The Other Side Of Make-Believe" zní totiž úplně stejně jako všechny předchozí.
I nadále vystupují všichni členové v černém, bez projekcí, na očích mají sluneční brýle, celou dobu jsou naprosto statičtí a zásadně se neusmívají. Ono se není čemu divit, pravidla žánru (nebo jen jejich vlastní?) jim žádné kamarádíčkování s publikem vlastně neumožňují a to, že se v Ostravě nezajímali o to, co se jim děje pod pódiem, neznamená, že by je to tam nebavilo. Nebo možná znamená, to nikdo neví. Ale jsou takoví naprosto vždycky, o to tady jde.
Tudíž skutečnost, že frontman
Paul Banks publiku věnoval asi tři věty a k tomu se kytarista Daniel Kessler několikrát zhoupl v kolenou, je ve výsledku mnohem větší párty, než je u nich zvykem. Z povinných hitů chyběla bohužel výborná "All The Rage Back Home", komu ale jejich přístup ke koncertování vyhovuje a imponuje mu zpěvákův krapet skřehotavý hlas, přišel si na své.
Interpol ale vždy byli a i nadále zůstávají skupinou pro velmi specifickou cílovku. Ta je sice bude vzývat do nebes a oni sami na žánrově podobně zaměřené akce určitě patří, ale masové posluchače, kteří na Colours přišli na headlinery, nemají na co utáhnout.
© Tomáš Parkan / musicserver.cz O Seunu Kutim & spol. už kolega Tomáš Parkan napsal vesměs totéž, co jsem ze svých poznámek v telefonu vylovil sám, dodám tak jen, že ta sóla na saxofon byla vážně nádherná. A jakkoliv jsem za podobné interprety v programu velmi rád, čistě subjektivně bych Kutiho do své osobní
"best of Afrika" nakonec nedal. Nestrhl mě tolik, jak jsem si ještě před jeho vystoupením přál. V předchozích ročnících jsme tady měli jiné borce.
Macklemore si za své vystoupení vysloužil
samostatný report, hned po něm si to na Liberty stagei vychutnávali
The Comet Is Coming. A jakkoliv má jejich - tentokrát snad až zbytečně hlasitá - hudba specifické kouzlo a třeba v klubu musí znít fantasticky, diváky z místa spíše vyháněli.
Nemohli za to, zkrátka na ně jen v programu vyšel slot mezi dvěma vyloženými popinami, tudíž nebylo překvapivé, že si to příznivci rappera ze Seattlu nakonec zamířili třeba někam k baru.
© Marie Trávníčková / musicserver.cz Jednočlenný projekt s názvem
Purple Disco Machine se stal jedním z největších objevů nejen roku 2020, ale i žánru EDM vůbec. A to i přesto, že funguje mnohem déle. Průlomový hit "Hypnotized" však vyšel teprve ve zmíněném roce. Od dob objevení
Kyga a
The Chainsmokers nepřišlo v tomto odvětví jméno s takovou aurou výjimečného talentu, které lze okamžitě považovat nikoliv za začátečníka s potenciálem, ale rovnou za hotového umělce.
Ještě loni v září jsem zejména kvůli němu vyrazil na berlínskou Lollapaloozu, na místě ovšem strašně zklamal. V útrobách Olympiastadionu zahrál bezkrevný a rytmicky rozháraný DJ set plný ohraných hitů od jiných interpretů, vlastní kousky aby člověk pohledal. Z černého koně se tak rázem stala černá ovce.
Top 5 vystoupení podle Dana Hájka
1. Jacob Collier
2. Hannia Rani
3. Lubomyr Melnyk
4. Kavinsky
5. Tom Grennan
a speciální bonus - Tarante Groove Machine za spirit původních Colours
Je proto nesmírně potěšující říct, že se obrovsky zlepšil. Covery hraje stále, v Ostravě to byly například "Call On Me"
Erica Prydze, "One More Time" od
Daft Punk nebo "King Of My Castle" od Wamdue Project. Jenže na rozdíl od Lollapaloozy mu tentokrát vidíte na ruce i na přístroje a hlavně slyšíte, že jedna skladba přechází v druhou v naprosté harmonii. Přechody jsou tak ladné, že málem nepoznáte, že už začalo hrát něco jiného, a to je obrovské zlepšení.
© Marie Trávníčková / musicserver.cz Není ale jediné. Německý projekt Tina Pionteka (nebo Schmidta, chcete-li) se rozrostl také o zpěvačku a řadu tanečníků, kteří se spolu s pestrou vizuální show starají, aby se diváci ani na chvíli nenudili. Držitel ceny Grammy za nejlepší remix loňského roku (najděte si jeho verzi "About Damn Time" od
Lizzo) tak předvedl jeden z nejlepších DJ setů, které jsem za dlouhé roky viděl. Garrix, Guetta, Harris a další by se od něj mohli začít učit.
A samozřejmě, spousta lidí může namítnout, že EDM nepatří na Colours, nýbrž (například) na
Beats For Love, což není špatná myšlenka. Ovšem když dostanete takto vymazlený bonbónek, navíc od člověka, který své performance prokazatelně zlepšil, nezbývá než poděkovat. Takže díky. Skvělá tečka.
© Marie Trávníčková / musicserver.cz Colours Of Ostrava je festival, který toho dělá strašně moc správně - nabízí velký výběr jídla, které je dokonce i o nějakou tu desetikorunu levnější než na jiných velkých akcích, podporuje handicapované, v programu nabízí pestrost, vzorně varuje před deštěm, nepoužívá čipy k placení a v neposlední řadě se na něm návštěvníci cítí bezpečně.
Příklad za všechny - když se na koncertě Interpol objevil poměrně ojedinělý opilec, který byl pod vlivem bůhvíčeho, lidi si ho začali natáčet, protože nikoho podobného na tomto festivalu neviděli. Není to tu běžné. Nemusíte se bát vzít sem malé děti. A také se tady pořád něco děje, takže například k avizované návštěvě Cacao stage nakonec i kvůli komplikovanější tvorbě reportáží vůbec nedošlo. Snad příští rok.
Na druhou stranu těch chyb a přešlapů bylo letos tak moc, že i sami organizátoři musejí vědět, že to byl jejich nejhorší ročník. Lví podíl na tom má skutečnost, že dva ze čtyř headlinerů za podivných okolností nevystoupili, ti zbývající dva zase předvedli osekané sety, takže ani je nelze brát jako cenu útěchy. Kdo chodil jen po menších scénách, může být logicky spokojenější, nicméně pak se pojďme bavit o tom, proč se to neodráží v cenách lístků.
© Marie Trávníčková / musicserver.cz Situace s headlinery ale za tristní stav dvacátého ročníku může jen z části. Mizerná krizová komunikace k návštěvníkům nejen při duhové kauze a neschopnost sebereflexe či řádné omluvy za mnohé kiksy jsou kaňkou za ročníkem, který festivalu nezapomenou ani jejich nejvěrnější příznivci.
Jen pro srovnání - když loni na dost možná největším konkurentovi ostravských Barev, polském Open 'Eru, nezahráli
Dua Lipa,
Biffy Clyro a další, nikoliv proto, že by to zrušili, ale protože to
po velké bouřce nebylo možné, a tudíž pořadatelé od vystupujících s největší pravděpodobností nedostali peníze zpátky, navzdory tomu všemu to svým návštěvníkům kompenzovali.
Situace s vouchery na další rok sice nebyla bez výhrad, ale přišla. Bylo to gesto. Gesto, které je ještě mnohem větším vyjádřením vztahu k zákazníkům, když si uvědomíte, že nemuselo vůbec přijít, protože podle obchodních podmínek na něj nikdo neměl nárok. Organizátoři ho však i přesto udělali. Colours Of Ostrava do uzávěrky tohoto textu nepřišli vůbec s ničím.
© Marie Trávníčková / musicserver.cz A to naneštěstí stále není všechno, problémem jsou i dílčí věci. Hojně diskutované placení bez možnosti využít hotovost s poměrně čitelným cílem, tedy patřičně podojit stánkaře, je věc jedna, kauza okolo kelímků a z toho plynoucího nepořádku je věc druhá. Z Colours se také stal festival, na kterém cítíte, jako by vám pořád někdo vytahoval z kapes peníze. To je místenka tady, místenka támhle. Člověk už jen čeká, kdy začne platit i v toitoice.
Někdejší chlouba ostravských Barev, tedy Gong, je bez řádné přípravy málem nedostupná a venkovní prostor, kde se program v předchozích letech alespoň promítal na plátno, nyní okupuje scéna, na které Helena Horská, poradkyně Petra Fialy, obhajuje kroky jeho vlády. Premiér se mimochodem v Dolní oblasti Vítkovice ukázal taky. Tak aspoň že se tady s dřívějším mecenášem Babišem tak pěkně vystřídali.
© Marie Trávníčková / musicserver.cz Míst k sezení je stále málo a jedna malá tribuna to nespasí, blikajících značek se jmény sponzorů je zase snad až příliš. A do toho všeho ještě to všudypřítomné kamení.
Možná to všechno zní až moc příkře, možná si i řeknete, že jsme ten mnohými milovaný festival zkritizovali až moc, protože ho nemáme rádi. Naopak. Velká část redakce musicserveru by vám při dotazu, který z hudebních festivalů v České republice je nejlepší, odpověděla, že právě tento. My máme Colours, ale i jiné open-airy vážně rádi. Hodně. Ale jak sami můžete vidět, pod tíhou výše zmíněných argumentů z toho Colours v roce 2023 bohužel nevycházejí vůbec dobře.
Zkrátka - festival si svým dvacátým výročím dost pošramotil reputaci a má co napravovat. Peníze by mu teď díky velké návštěvnosti a zrušeným headlinerům chybět neměly, takže do příštího ročníku by tak teoreticky mohlo být zase všechno ťip ťop. Stačí jen investovat je správným směrem.
Čtvrtý den očima a ušima Tomáše Parkana
© Tomáš Parkan / musicserver.cz Závěrečný den letošních Colours začal poměrně brzo na hlavní scéně prostřednictvím dalšího izraelského uskupení
Tarante Groove Machine, a tak trochu předznamenal, že se tento den daleko více ukáže onen duch world music ostravského festivalu.
Vzhledem k časovému slotu sice začínali s poměrně skromnou návštěvou, nicméně svým electrobeatem nakombinovaným s reggae a latino popem si velmi brzo získali větší pozornost.
Program na Full Moonu odstartovala
Karolina Beranova, na niž mě pořadatelé nalákali přirovnáním s Amelií Sibou a Nikou, která mě tak uhranula před dvěma dny. Podle poslechů singlů bych s tímto přirovnáním souhlasil, ale v Ostravě bylo krásně vidět, že se tahle zpěvačka zatím vyvíjí a především hledá svůj styl.
Od komorního folk popu se přesunula k mírně expresivnějšímu indie popu, k čemuž jí dopomáhala i slušně šlapající kapela. Ona sama zaujala zvláštními, ale velmi dobře znějícími mixy angličtiny a češtiny. Její koncert se ještě letos do festivalového top 10 asi nedostane, ale rozhodně bude stát za to sledovat, jak se Karolina bude rozvíjet dál.
© Tomáš Parkan / musicserver.cz To Fredy & Krasty, kteří si uzurpovali jako první Drive, tam nebudou určitě. Jejich agro hippop jsem vydržel pouze krátkou dobu a rychle jsem prchl na glo, již si po hojně navštívené Terapii sdílením podmanila kanadská rapperka
Haviah Mighty.
Přivezla si s sebou vlastním DJku, a ačkoli rap zase tak moc nesleduju, mělo její vystoupení ten správný drajv a flow. Ona sama k tomu působila neskutečně bezprostředně a pohodově, takže velmi brzo dostala diváky na svoji stranu. Za to, že vážila cestu z Kanady do Evropy pouze kvůli hodině na Colours, jí patří velký respekt.
Po ní jsem zkusil chvíli Orientu na Full Moon, po několika písničkách jsem však pochopil, že mám rád trochu jiný styl psychedelického art rocku, a raději se přesunul na Drive za The Teskey Brothers.
Tihle Australané působí na hudební scéně už nějaký ten pátek, přesto si troufám tvrdit, že pro mnohé byli sobotním objevem. Jejich styl založený na blues rocku šmrncnutém soulem a rhythm and blues, čerpající z hudby Wilsona Picketta,
Otise Reddinga či momentálně i
Raye Charlese, a především vokální výkon Joshe Teskeyho zanedlouho přitáhly takové davy, že pod jevištěm nebylo de facto k hnutí.
Jen málokterý interpret měl takový ohlas. I muzikantsky jim to šlapalo náramně, a potvrdili tak cenami ověnčenou reputaci přicházející od protinožců. Byli skvělou volbou dramaturgů a snad se opět brzy vrátí.
© Tomáš Parkan / musicserver.cz Kdo vynechal Interpol, kteří je vystřídali na hlavní scéně, měl možnost buď zajít na glo, kde to za mixážním pultem ve velkém roztáčelo francouzské duo Alligatorz se svými mixy latinskoamerických rytmů, funku a hiphopu, nebo mohl zvolit Timeu na Full Moonu. Zkusil jsem obojí a daleko více mě oslovila slovenská zpěvačka se svojí kapelou, prezentující se velmi příjemným pop folkem. O téhle muzikantce ještě určitě uslyšíme.
Co jsem si ovšem rozhodně nechtěl nechat ujít, bylo vystoupení Seuna Kutiho & Egypt 80, dalšího umělce vzývajícího ducha prvních Colours. Nejmladší syn legendárního zakladatele afrobeatu Fela Kutiho připravil skvělé představení sršící energií, africkým žárem i určitým sociálním vzdorem, který má díky svému otci v krvi, a i během koncertu jeho odkaz nezapomněl několikrát připomenout.
Na druhou stranu byl i jasným důkazem, že se ostravská akce jednoduše mění a její fanouškovská základna s ní. Nedá se říct, že by měl vysloveně prázdno, ale na tak velkou hvězdu byla takováto návštěva vysloveně malá a ostře kontrastovala s tím, jaký dav se následně pak seskupil na Macklemora.
© Tomáš Parkan / musicserver.cz O něm se více rozepsal Honza, ovšem i já byl zvědavý, jak Benjamin Hammond Haggerty vlastně celou show pojme. Jeho hybrid mezi DJským pojetím a tím kapelovým, kdy hlavní linky tvořil právě DJ a jemu spíš support dělali bicí, kytara a kupodivu i skvělé dechy, beru jako takovou cestu spíš ke klasickému pojetí, nicméně musím říct, že mě jeho show velmi bavila.
Ovšem jen do té chvíle, dokud hrál, zpíval a rapoval. Jak začal víc pindat než hrát, měl jsem velmi rozporuplné pocity.
Když s poměrně značným zpožděním konečně skončil, přesunul jsem se na Drive, kde už netrpělivě čekala další izraelská hudebnice
Lala Tamar. Přiznám se, že její volba byla asi mou největší minelou tohoto ročníku. Čekal jsem na závěr něco nadupaného, energického a plného života, ale dostalo se mi pouze uspávající nudy.
Kdo se tedy vydal na Shabaku Hutchingse a jeho The Comet Is Coming, rozhodně chybu neudělal. Závěreční
Purple Disco Machine už byla pouze ta závěrečná párty pro tancechtivé, mezi něž fotograf po čtyřech dnech přebíhání mezi scénami rozhodně nepatří.
Nejsmolnější ročník Colours Of Ostrava je za námi se všemi svými kauzami a následnými reakcemi. Musím znovu smeknout před Zlatou Holušovou, která ještě před koncertem Macklemora znovu předstoupila před lidi a omluvila se jim. Ne za to, že
Ellie Goulding a
Burna Boy nepřijeli, za což opravdu nemohla, ale že to v tom hektickém čase nevykomunikovali s návštěvníky dostatečně správně.
Všichni přítomní toto velmi ocenili, stejně jako třeba to, že na festivalu přibyly nové odpočinkové zóny, více míst, kde se dalo sednout, a především vylepšenou Drive stage, kam přibyla nově tribunka a postranní obrazovky. Ubylo sice stánků s občerstvením, ale například u toalet se tentokrát netvořily takové davy jako minulý ročník.
Co je ale podstatné, že hudebně Colours stále hrají všemi barvami a jen stěží u nás budete hledat festival, kde najdete tolik žánrů. Že se více přesunul směrem k mainstreamu, to už je zřejmé několik let, ale díky tomu, že na
OneRepublic přijdou desetitisíce fanoušků a další si zapaří na Martina Garrixe, dostanou se k nám i ty
jiné hvězdy jako třeba
Fatoumata Diawara,
Jacob Collier nebo třeba
Hania Rani a s nimi pak objevují všichni i ty nové jako
The Teskey Brothers,
Louis Berry či
Life. V tomto jsou Colours unikátní a neskutečně přínosné.
Zde je výběr toho nejlepšího z mého pohledu:
- Jacob Collier
- The Teskey Brothers
- Nika
- One Republic
- Hania Rani
- Little Quirks
- Gangstagrass
- Niall Horan
- Tom Grennan
- Seun Kuti & Egypt 80